Závislí od umelej inteligencie: sme ešte páni, alebo otroci?

Prestaneš vedieť veci, ktoré si kedysi vedel. Keď za teba bude AI roky písať, ty po čase nebudeš vedieť napísať poriadny text. Sval, ktorý necvičíš, ochabne.

Budeš čoraz závislejší a budeš to nazývať sloboda. Čím viac ti stroj uľahčuje život, tým menej sa bez neho zaobídeš. Vyzerá to, že ovládaš ty jeho, ale v skutočnosti nevieš bez neho fungovať. Pán, ktorý sa stane závislý od svojho sluhu.

Kedysi vedel oheň založiť takmer každý. Dnes to vie málokto a bez zápaliek je bezradný. Kedysi ľudia počítali z hlavy. Odkedy máme kalkulačky, mnohí to už nevedia. A neviem si predstaviť, prečo by to s tým, čo dnes delegujeme na AI, dopadlo inak. Nebezpečenstvo spočíva v tom, čo dnes delegujeme.

Stratíš pocit, že si niečo naozaj dokázal. Hodnota práce nebola len vo výsledku, ale v tom, že si cez ňu rástol, naberal sebavedomie, cítil sa kompetentný. Keď výsledok dodá stroj, dostaneš produkt, ale nie ten pocit. A ten pocit sa nedá kúpiť ani stiahnuť.

Nedostaneš skutočné uznanie. Stroj ťa môže pochváliť tisíckrát, ale je ti to jedno, lebo vieš, že to „nemyslí“. Uznanie má cenu len od niekoho, kto je tiež naozaj „niekto“. A presne to nám stroj dať nevie.

Pohodlia bude stále viac, ale život sa bude vyprázdňovať. Budeš mať všetko po ruke, nuda zaplnená, každá potreba uspokojená, a pritom čoraz silnejší pocit, že to celé akosi nič neznamená. Plný žalúdok, prázdny zmysel.

A tá najťažšia časť: nebude to vyzerať ako niečo zlé. Bude to príjemné. Budeš sa cítiť ako víťaz, mocný, obslúžený, oslobodený od driny. A práve preto si to skoro nikto nevšimne, kým nezistí, že už nevie žiť inak.

Pre konkrétneho človeka to teda znamená jedno: riziko, že vymeníš byť niekým za mať všetko, že sa zobudíš ako pán, ktorý už nič nevie, nič ho naozaj neteší a nikto mu nemá čo dať.

Dobrá správa je, že sa to dá otočiť, a je to banálne jednoduché na pochopenie a ťažké na vykonanie: nechaj si zámerne niečo, čo robíš sám, ťažko a bez pomôcky. Nie preto, že to nevie spraviť stroj, ale preto, že to robí teba.

Ako zmení umelá inteligencia svet a naše životy

Večer, 19. júna 2026, som sedel vonku na terase. Pri sebe som mal dve veci. Knihu Martina Heideggera, Bytie a čas. A svoj zápisník.

Chvíľu som si prechádzal stránky o existencii. Potom som ju zavrel. A písal som. Nie odpovede. Otázky.

Stránka zápisníka, 19. 6. 2026

Najzásadnejšia otázka pre mňa bola, kam to všetko smeruje. Svet, v ktorom naše životy a prácu čoraz viac ovplyvňuje niečo, čo generuje texty, softvérový kód, hlas, obrázky, videá. Niečo, čo je čím ďalej, tým viac naprogramované tak, aby to imitovalo prejavy existencie, svojou komunikáciou, tým, že sa zdá, že to rozumie tomu, čo hovoríme, a tak ďalej. To, prečo to je a vždy bude len imitácia, som už písal. Je fakt zaujímavé, ako sme posadnutí napodobňovaním ľudskej bytosti, príkladom nie je len AI, ale aj humanoidní roboti. Túto otázku ale budem riešiť neskôr.

Otázka, ktorá ma zaujíma teraz, je, aký bude mať táto takmer nerozoznateľná imitácia prejavov existencie dopad na naše životy a na svet okolo nás.

Premýšľanie ma doviedlo k časti o pánovi a rabovi z Hegelovej Fenomenológie ducha, ktorej som sa naposledy venoval asi pred 6 rokmi, počas štúdia filozofickej antropológie na Univerzite Karlovej.

Predtým, než sa do toho môžem pustiť, potrebujem si sám osvetliť pamäť.

Čo sa stalo s pánom? A čo s ním bude v AI dobe…

Môj zápisník: „Čo sa vo Fenomenológii ducha stalo s pánom?“

Chcem tento príspevok písať tak, aby bol zrozumiteľný. Preto neskočím hneď do niečoho konkrétneho, ale začnem zoširšia.

Pre niekoho, kto sa nevenoval filozofii, začnem tak, že v nej máme, tak ako vo vede či umení, osobnosti, ktoré ovplyvnili celé odvetvie, ktoré zadefinovali určitú epochu. Vo filozofii je takouto osobnosťou Georg Wilhelm Friedrich Hegel. Knihu Fenomenológia ducha dokončil v roku 1806 a vyšla v roku 1807. Patrí medzi najznámejšie a zároveň najťažšie knihy v dejinách filozofie. A aj ľudia, čo ju študujú celý život, sa dodnes hádajú, čo tá a oná pasáž vlastne znamená.

Preto moja ambícia nebude predstaviť celé jeho myslenie, nebude to ani 1 % z neho. A to, o čom budem písať, maximálne zjednoduším. Koho by zaujímalo viac, je o tom veľmi veľa kvalitného študijného materiálu voľne dostupného na internete.

Hegel vo Fenomenológii ducha, v časti o pánovi a rabovi, keď to veľmi zjednoduším, popisuje, ako funguje každý vzťah, kde jeden vládne a druhý slúži.

Dá sa to širokému publiku prerozprávať ako príbeh.

Stretnú sa dvaja jedinci. Každý z nich chce od toho druhého presne to isté: aby ho uznal za niekoho. Za slobodného človeka, nie len za telo, ktoré sa trasie o život.

A ako to jeden druhému môže dokázať? Tak, že riskuje aj vlastný život. Že ukáže, že jeho ja je dôležitejšie ako jeho život. Títo jedinci začnú bojovať na život a na smrť.

Ten zápas môže skončiť dvojako. Buď jeden druhého zabije. Lenže vtedy nevznikne nič.

Alebo jednému z nich nakoniec preváži strach o vlastný život. Ten, pre koho je život cennejší než to, aby bol uznaný. Ten ustúpi. Stane sa z neho rab, otrok, ten, kto slúži pánovi. Z toho druhého, čo necúvol, pán.

Pán potom už nemusí pracovať. Necháva robiť raba a užíva plody jeho práce.

A tu príde tá pasca. Pán vyhral, a práve preto prehral.

Celý ten súboj bol o jediné: dokázať, že je slobodný, že jeho ja je viac než jeho život. A uznanie tej slobody bolo to, o čo v stávke išlo. To bola cena, za ktorú riskoval život. A teraz ju má. Lenže uznáva ho rab. Vedomie, ktoré pán sám zrazil na neslobodné. A uznanie od niekoho, koho si spravil neslobodným, nie je uznaním slobodného. Je jednostranné, nerovné. Pán teda dostal presne to, po čom túžil, a v tej istej chvíli zistil, že to nemá hodnotu, akú hľadal.

A je to ešte horšie. Pán prestal pracovať. Lenže tým prenechal rabovi to jediné, čo nás formuje: samotnú prácu. Pánovi ostáva len spotreba hotového. Rab je na tom presne naopak. Pracuje. Naráža na odpor vecí, musí sa s nimi popasovať, prerábať ich. A práve tým rastie. Mení sa, učí sa, formuje sa.

Hegel to formuluje presne: „Pravda samostatného vedomia je vedomie raba.“ Tým samostatným vedomím myslí pána. Inak povedané: hlbšia pravda toho vzťahu nie je na strane pána, ale raba. Pán závisí od jeho práce aj od jeho uznania.

Všetko, čo v knihe nasleduje, každý ďalší krok k slobode, sa deje na strane raba. Pán nemá pokračovanie. Zostal stáť na mieste, kým rab ide ďalej.

Nejde o to, že by pán prehral v nejakej ďalšej bitke. On len uviazne.

Nie sme v dobe umelej inteligencie všetci páni?

Môj zápisník: „A nie sme v AI dobe všetci páni?“

Nie sme. Uviazli sme, tak ako pán, ale sme v ešte horšom postavení než pán, lebo nemáme proti sebe nikoho, kto by nás vôbec mohol uznať.